Мокро і сиро. Туманно. Такий листопад.
Вбралися бісером висохлі зонтики кропу.
Мало лишилось в природі красивих принад,
фазу останню завершив осінній листóпад.
Клени принишклі стоять нерухомо у сні,
листя опале прилипло до мокрої стежки –
не роздивлюся: орел мені випав, чи решка;
капають краплі із неба холодні й рясні.
Крок із порогу роблю в володіння дощу –
теплу оселю лишила, взяла парасолю.
Купол рожевий під сірим шатром розпущу,
буду і далі свою випробовувать долю.
Мій ти ровеснику перший в ряду до зими…
Сивий друзяко, обшарпаний мій листопаде…
Хоч парасолькою настрій довкіллю розрадим.
Вдарим в розпуття розтоптаними чобітьми.
Гей, припини свій нудний і плаксивий романс!
Реп почитай на даху, стрепенися мій друже.
Бач, онде вабить до себе глибока калюжа.
Може поміряєм? Хтозна, чи буде ще шанс.
23.11.2017
(Фото з інтернету)
Купол рожевий під сірим шатром розпущу - цікаве кольорове рішення...
ровесник перший в ряду до зими - так... перший в ряду, але автору цього меланхолійно-ліричного, а в другій частині - досить обнадійливо-мажорного твору - листопад НЕ ровесник хіба в "дядьки" годиться
Починається із легкої осінньої депресії, але останні дві строфи розвіюють весь сум. Друзяку-листопада, теж треба комусь підбадьорювати, а то мало хто його любить. І фінальна фраза сподобалася : "Може поміряєм? Хтозна, чи буде ще шанс." Дійсно, не варто витрачати свій час на сумний настрій, адже життя швидкоплинне